Er ikke bålet fint?
Si meg, Hastings. Å sprenge det engelske parlamentet,-
- var det en synd eller en god gjerning?
Ikke spør meg. Jeg har aldri vært interessert i politikk.
- Hvor er mrs Japp? - Hun tåler ikke fyrverkeri.
Smellene virker ødeleggende på sanseapparatet til mange damer.
Det er heller slik at hun ikke liker å se folk more seg.
Det er en god kveld for mord.
Ingen ville hørt forskjell på et skudd og fyrverkeriene.
- Mindre bra hvis metoden er struping. - Det er sant.
Eller forgiftning.
- Dere driver gjøn med meg. - Ja, en aldri så liten smule.
Jeg synes likevel at det er en utmerket kveld for mord.
Bilen min står her. God kveld, avdelingssjef og Poirot.
- God kveld, kaptein Hastings. - Vi ses i morgen.
Forsiktig, gutter!
Du glemmer vel ikke tannlegen klokken 11?
- Jeg trenger ikke gå til tannlegen. - Du har utsatt det én gang.
Tennene mine er perfekte. De bør ikke fingres med.
Men kragene mine bør det gjøres noe med.
Renseriet går mine fienders ærend.
- Det er hos Hercule Poirot. - Poirot, takk. Det er Japp.
Avdelingssjef Japp. Han er her.
- God morgen, avdelingssjef Japp. - Dette er underlig.
Vi stanset ved Bardsley Garden Mews i går kveld-
- der din venn Hastings hadde bilen stående.
Hastings sa at et skudd ikke kunne høres på grunn av fyrverkeriet.
Noen gjorde det. Ikke mord. Det ser ut som selvmord.
Men det er noe som ikke stemmer. Vi ses der om en time.
Avlys alle avtaler i formiddag, miss Lemon.
Men...
Takk for at du avser tid, Poirot.
Jeg måtte avlyse et viktig møte for å kunne komme.
Den døde er en mrs Allen. Hun delte boligen med miss Plenderleith-
- som er fotograf eller noe i den retningen.
Miss Plenderleith har vært bortreist. Da hun kom hjem i morges,-
- var venninnens dør låst. Hun banket og ropte forgjeves.
Hun ble bekymret og ringte politiet.
Kl 10.45 slo karene inn døren og fant mrs Allen skutt i hodet.
- Hva er problemet, Brett? - Stillingen stemmer.
Hvis hun skjøt seg, ville hun glidd ut av stolen og blitt liggende slik.
Problemet er avtrykkene på pistolen. Bare tommel og pekefinger.
Som om noen prøvde å få kvinnens avtrykk på den uten å få det helt til.
Pistolen i høyre hånd, såret på venstre side. Hun var vel venstrehendt.
Det ser ut som om hun holder pistolen, men hun gjør det ikke.
Den bare ligger i hånden hennes. Noe mer?
Vinduet var lukket og døren låst. Vi har ikke funnet nøkkelen.
Hva er dette?
Det kan bety noe.
- Ser du noe underlig? - Jeg så på klokken.
Den virker dyr.
"Tirsdag 5. november."
- Hvor lenge har hun vært død? - Hun døde rundt 23.30 i går kveld.
Ingen spor etter et avskjedsbrev.
Alt vi har, er den forsvunne nøkkelen. Var den her, ville vi ikke tvilt.
Da ville vi sagt at det var selvmord.
Dette må være et sjokk, miss Plenderleith.
- Jeg kan ikke tro at det er sant. - Vi skal fatte oss i korthet.
Du fortalte førstebetjent Jameson at du fant liket i morges.
- Du var bortreist i helgen? - Siden fredag ved middagstider.
Unnskyld, mademoiselle. Da du fant døren låst, ringte du politiet.
Hun kunne ha reist bort og låst døren.
Hvorfor skulle hun låst den? Dessuten ville hun lagt igjen beskjed.
- Men det hadde hun ikke gjort? - Naturligvis ikke.
- Fortell om mrs Allen. - Jeg traff henne utenlands.
Hun var på vei hjem fra India. Jeg lette etter noen å dele bolig med.
- Vi likte hverandre. - Ektemannen hennes, da?
Ikke mye å skrive hjem om. Han drakk visst.
Han døde et par år etter at de giftet seg.
- Hadde mrs Allen pengeproblemer? - Nei, det hadde hun ikke.
Hadde hun noen spesiell mannlig venn, eller mannlige venner?
Hun var forlovet igjen.
Hva het forloveden?
- Jeg har ikke fortalt det til Charles. - Hvem er Charles?
Barbaras forlovede. Charles Laverton-West, parlamentsmedlem.
Jeg burde ringt ham.
- Hadde de kranglet nylig? - Det ville forbauset meg.
Barbara var ikke kranglevoren.
Hva synes du om monsieur Laverton-West?
Han er ung, ambisiøs, veltalende og vil nå langt.
Hva har vi på debetsiden?
Han er kjedelig og pompøs.
- Det er ingen alvorlige mangler. - Synes du ikke det?
Du synes kanskje det,-
- men mrs Allen? Nei.
Hun ville ikke lagt merke til dem.
Var du glad i din venninne?
Ja, svært.
Jeg vet at det er opprørende, men jeg må stille flere spørsmål.
- Var mrs Allen venstrehendt? - Venstrehendt?
Jeg tror ikke det. Jeg er sikker på at hun ikke var det.
Hun var skutt i venstre tinning og holdt pistolen i venstre hånd.
La du ikke merke til det da du fant liket?
Det var så fryktelig at jeg ikke la merke til noe.
En høyrehendt person ville neppe ha skutt seg med venstre hånd.
- Kjenner du igjen denne? - Nei.
- Den tilhører ikke deg eller mrs Allen? - Kvinner bruker ikke sånt.
- Så du gjenkjenner den? - Nei, men jeg ser hva det er.
Halvparten av en mansjettknapp.
- Hastings? - Når vi har skrudd fast filteret...
...fyller vi på ny olje, og så går den som en klokke.
Her er jeg.
- Hva holder du på med? - Jeg jobber litt med bilen.
Du skulle forhøre deg i nabolaget!
Jeg har gjort det. Freddie.
Freddie hjelper meg med oljefilteret.
Det holder nå. Vi kan stramme når vi har byttet pakning.
- Dette er mr Poirot. - Fred Hogg. Du kan si Freddie.
- Hei, Freddie. - Freddie har noe å fortelle.
- Så du noe i går kveld? - Mrs Allen postet brev ca kl 18.
Rundt halv ti kom det en bil. En Standard Swallow. Verdiløs,-
- men ser flott ut. En mann kom ut.
Han var i 45-alderen og så ut som en militær.
Jeg har sett ham noen ganger før. Mørkeblå frakk, bart.
Han var der en time. Jeg så dem komme ut sammen.
Det er ikke mye jeg går glipp av.
Han sa "tenk over det". Hun sa noe, og så sa han "vi ses".
- Hadde de en hyggelig tone? - Jeg tror det.
- Hørte du ikke hva mrs Allen sa? - Hun sto bak døren.
Hør her, gutt. Tenk deg godt om før du svarer på spørsmålet.
Hvis du ikke kan svare eller ikke husker det, så sier du fra.
Hvem lukke døren? Mrs Allen eller mannen?
Det var nok damen. Nei, det var ham.
Han dro den igjen med et smell og satte seg raskt i bilen.
Vær så god. Du virker gløgg. Her har du seks pence.
Så snilt. Jeg kunne ikke fått en shilling?
Av sted med deg.
- Avdelingssjef Japp og mr Poirot. - God dag. Hva skyldes fornøyelsen?
Ingen fornøyelse, er jeg redd.
Vi har dårlige nyheter.
Det gjelder mrs Barbara Allen.
Hva er det med henne? Fortsett.
- Hun er død, sir. - Død?
Det er ikke mulig. Hva har skjedd?
Det ser ut til å være selvmord. Var mrs Allen bekymret for noe?
- Nei! Vi skulle gifte oss. - Ja.
Det kan ikke være sant. Død?
- Hvordan? - Skutt.
Skutt? Jeg håper avisene ikke har fått nyss om det.
Det vet jeg ikke, sir. Kan jeg bare få spørre...?
Hallo? Ja, jeg venter. Det er statsministeren.
- Jeg har noen spørsmål. - Gjør en avtale med sekretæren.
Det skal vi gjøre. Jeg beklager de dårlige nyhetene.
Unnskyld, sir. Tillat meg å uttrykke min dypeste sympati.
Takk.
- Vi holder masken, vi briter. - Magnifique.
Var mrs Allen venstrehendt?
Jeg tror ikke det. Jeg kan ikke påstå at jeg...
Jeg er sikker på at hun var høyrehendt. Statsminister...
Overhodet ikke, statsminister.
Ja. Alt er klart.
For en blærete type.
Han var mer bekymret for avisene enn at hans forlovede er død.
Miss Plenderleith hadde rett. Men han er kjekk.
- Slike tiltaler visse kvinner. - De bør nok ikke ha humor.
Alle synes å være enige om at mrs Allen var høyrehendt.
Ikke trekk forhastede slutninger.
Glem det, Poirot. Vi har med et mord å gjøre.
"Til Bulldog Breeds vaskeri."
"Mine herrer."
"Nok en gang"...
..."tvinges jeg"...
..."å meddele"...
..."min misnøye"...
..."med stivelsen av mine krager."
"Jeg henviser til mine instrukser"...
..."fra 2. mars 1935"...
..."og påfølgende brev"...
- Finn dem og tell dem. - Alle sammen?
Alle. Det er blitt alvorlig.
- De forstår ikke brevene. - Hvorfor ikke?
De er kinesiske.
Er Bulldog Breeds vaskeri kinesisk? Hva er det som foregår?
Når gutten kommer med vasken, ber han meg forklare brevene.
Gjør du det? Hvorfor ikke?
Jeg snakker ikke kinesisk.
Hva sier du, da?
"Klagel ikke bla stivet."
Jeg peker på kragene og sier det.
- Hastings. Du har bodd i Kina. - Ja. Hyggelige mennesker.
- Hadde du problemer med klesvasken? - Det hadde jeg faktisk.
- Hva sa du til dem? - "Klagel ikke bla stivet."
Jeg ba kapteinen om hjelp.
- Men kragene mine blir ikke bedre! - Det ble ikke mine heller.
Miss Lemon.
Gå til anskaffelse av nedbrettbare krager. Det er moderne.
Moderne? Tror du at Poirot bryr seg om sånt?
Nei. Det gjør du ikke.
Nedbrettbare krager er første tegn på de grå cellenes forfall!
Hun er ute.
- God morgen, avdelingssjef Japp. - God morgen.
- Hvem er ute? - Plenderleith.
Hun spilte kort i Essex til midnatt. Hun er ikke involvert i saken.
For en skuffelse, Japp.
Du er fremdeles overbevist om at vi har med et mord å gjøre.
Definitivt.
Det er en ting jeg lurer på. Hvorfor snuste du da vi undersøkte liket?
Er du forkjølet? Jeg har alltid trodd at de grå cellene er i hjernen din.
Ikke si at nesecellene dine er bedre enn andres også.
Slett ikke. Det var bare sigarettrøyk.
- Jeg kjente ingen sigarettrøyk. - Det gjorde ikke jeg heller.
Det lå ni stumper i askebegeret. Seks vanlige, tre tyrkiske.
Visste nesecellene det uten at du så etter?
- Min nese registrerte ingenting. - Men det gjorde hjernecellene?
Det var visse indikatorer. Synes ikke du også det?
Tar jeg feil? Eller skal vi snakke mer med den vakre miss Plenderleith?
Vet du hva...? Det manglet noe i rommet.
Og noe var blitt lagt til.
- Vet du hva som bekymrer meg, Poirot? - Ja.
Jeg så at du så i mrs Allens sjekkhefte i går.
Mrs Allen tok ut 200 pund i banken mandag morgen.
For tre måneder siden, 6. august, tok hun ut samme beløp.
Men karene mine fant ikke 200 pund i huset.
Vi behandler ikke dette som selvmord lenger.
Din venninne hadde ingen selvmordstendenser,-
- så vi går ut fra at det var mord.
Mord?
Er du sikker? Det er jo fryktelig!
Fryktelig, kanskje. Men umulig?
Jeg antar at det er mulig.
Hvis det var mord, må det finnes et motiv.
Spør hva dere vil.
Men jeg forstår ikke hvordan jeg kan hjelpe dere.
Mandag kveld fikk mrs Allen besøk. Mannen var ca 45 år,-
- militær holdning, bart, elegant og med Standard Swallow-bil.
- Vet du hvem det er? - Det høres ut som major Eustace.
Barbara kjente ham fra India. Vi har truffet ham noen ganger.
- Var han en venn av mrs Alle? - Han oppførte seg som en.
Ville du blitt overrasket om jeg påsto at han presset mrs Allen for penger?
Selvsagt! Så det var slik det hang sammen. Selvsagt.
- Virker det mulig? - At jeg ikke har tenkt på det før!
Hun burde fortalt det. Jeg ville bedt ham dra til helvete.
Men han kunne gått til monsieur Laverton-West.
Ja... Ja, det er sant.
I hvilket rom ville mrs Allen ha tatt imot besøk?
Her. Men hvis hun skulle skrevet ut en sjekk, ville de gått ovenpå.
Mrs Allen tok ut 200 pund på mandag. Vi har ikke funnet dem her i huset.
- Men jeg vil se en gang til. - Se hvor du vil.
Vil du sette deg?
- Sigarett? - Det er snilt av deg.
- Skapet under trappen... - Det er låst.
Jeg vet det. Kan jeg få nøkkelen?
- Jeg vet ikke hvor den er. - Det er synd.
Jeg vil helst ikke bryte opp låsen.
Den er kanskje ovenpå.
- Jeg fant den. - Bra.
Vi holder den låst, ellers blir paraplyene bare borte.
Svært fornuftig.
Den er min.
- Det er ingenting i den. - Det er best å være på den sikre siden.
- Ingenting av interesse her. - Jeg sa jo det.
Beklager at jeg forstyrrer igjen, mr Laverton-West.
- Etterforskning skaper ofte bry. - Det viktigste er å få resultater.
Vet du hvorfor mrs Allen tok livet av seg?
Det er vel like greit at jeg forteller at det ikke var selvmord, men mord.
- Hva snakker du om? - Vet du hvem som kunne hatt motiv...?
Det er vanvittig! Helt utenkelig.
Nevnte hun fiender, noen som har båret nag mot henne?
Aldri.
Kjenner du en major Eustace?
Eustace? Nå husker jeg.
Jeg traff ham en gang hjemme hos Barbara. Mrs Allen.
Han virket tvilsom. Jeg sa det til mrs Allen.
Jeg ville ikke invitert ham hjem etter at vi var blitt gift.
- Jeg må kle på meg. - Hvordan reagerte mrs Allen?
Hun var enig. Hun stolte på min vurderingsevne.
Som min kone ville hun funnet mange av sine gamle bekjente...upassende.
Ja vel. Fortell hva du foretok deg om kvelden 5. november.
- Hva jeg foretok meg? - Ren rutine. Vi må spørre alle.
En mann i min stilling burde unntas.
Det fungerer ikke riktig slik, sir.
Som du vil. La meg se.
Jeg var i Underhuset.
Jeg gikk ca 22.30 og promenerte langs elven.
- Jeg så på fyrverkeriet. - Godt du slipper slike komplotter.
- Så gikk jeg hjem. - Når var du hjemme?
Kvart over elleve, halv tolv.
- Kanskje noen slapp deg inn? - Nei.
- Møtte du noen mens du promenerte? - Nei.
- For et alibi. - Så dårlig at det må være ekte.
Det er ikke ham som bekymrer meg, men miss Plenderleith.
Jeg vil vite hvorfor hun ble så nervøs da jeg tok fram kofferten.
Noe for deg. Du liker å jakte på trivialiteter som ikke fører til noe.
"Mysteriet med den ambulerende kofferten." Det lyder lovende.
Er major Eustace her?
Major Eustace? Avdelingssjef Japp fra Scotland Yard.
- Jaså? Noe å drikke? - Nei takk.
- Kan vi veksle noen ord? - Ja visst.
Vi går dit bort.
Jaså... Slå deg ned.
Det er ikke ofte jeg får besøk av en avdelingssjef.
- Du røyker tyrkiske sigaretter. - Ja.
Vil du ha en vanlig? Jeg har noen.
- Et sted. - Jeg tar gjerne denne.
- Du kjente mrs Barbara Allen. - Ja...
Kjedelig historie. Det sto i avisen.
- Du møtte henne i India. - Ja. Det er en stund siden.
- Kjente du mannen hennes også? - Jeg traff aldri Allen.
Men du vet noe om ham?
Jeg hørte at han var et råttent egg. Men det var bare rykter.
- Snakket mrs Allen aldri om ham? - Aldri.
Traff du mrs Allen om kvelden 5. november?
- Du besøkte henne hjemme. - Hun ville ha hjelp med investeringer.
- Antydet hun noe om selvmord? - Absolutt ikke.
Jeg skulle ringe henne snart angående et felles prosjekt.
Du skulle ringe henne. Var det det siste du sa?
Mine kilder sier noe annet.
Ifølge dem sa du: "Tenk over det og la høre fra deg."
Ikke helt det samme.
Jeg sa at hun skulle la høre fra seg når hun hadde tid.
Jeg kan vel ikke huske ordrett hva jeg sier.
Deirdre sier at vi trenger mer gin.
Finn fram et par flasker, Trevor.
- Eier du dette stedet? - Dessverre ikke. Det er en gullgruve.
Du sa at mrs Allen ville ha hjelp med investeringer. Ga hun deg 200 pund?
- Hva mener du med det? - Mrs Allen tok ut 200 pund i banken.
En del av pengene var i fem pund-sedler. De kan oppspores.
Oppspor dem, da. Og dra til helvete!
- Oppspor dem. Det gjør ikke meg noe. - Drev du med utpressing?
Det er det frekkeste.
Det foregikk slik. Jeg dro hjem til henne. Jeg ringte først.
- Når kom du dit? - Rundt halv ti. Vi satt og snakket...
- Og røykte? - Ja. Er det noe galt i det?
- Hvor snakket dere? - I stuen. I all vennskapelighet.
- Så gikk jeg...like før halv elleve. - Var dere i stuen hele tiden?
- Gikk dere ikke opp til mrs Allens rom? - Nei.
Kan jeg få se mansjettknappene dine?
- Mansjettknapper? - Du kan selvsagt nekte.
Jeg har ingenting å skjule.
- Når skjedde det? En av dem er ødelagt. - Jeg vet det.
Jeg så det i morges. Det vises ikke når jeg har den siden inn.
Ville det overrasket deg om jeg sa det skjedde hos mrs Allen?
Knappen lå ikke i stuen, men ovenpå i mrs Allens rom.
- I rommet hun ble drept i. - Drept?
Der en mann satt og røykte samme type sigaretter som deg.
Jeg kom ikke tilbake til huset den kvelden.
Hun var død da du dro.
Vent litt. Noen hørte meg snakke med Barbara på veien ut.
Man hørte deg snakke med henne og late som du ventet på svar.
- Det er et gammelt triks. - Det er ikke sant!
Robert Erskine Eustace. Jeg må be deg bli med til stasjonen.
Gode Gud...
God dag. Kan jeg få snakke med miss Plenderleith?
Det kunne du hvis hun var her. Men hun spiller golf.
Golf?
Og stakkars mrs Allen som fremdeles ligger kald på likhuset.
- Dette er vanskelig, mrs...? - Pierce.
- Mitt navn er Hercule Poirot. - Jeg har hørt om deg!
Jeg er smigret.
Mrs Pierce. Jeg har et problem. Jeg var her i går med avdelingssjef Japp.
Vi unnlot å lete etter spor på et spesielt sted i huset.
- Så jeg lurte på om... - Kom inn!
Du er svært vennlig. Takk.
Tenk når mannen min får høre dette! Han leser om dine bragder i avisen.
Det er svært hyggelig å høre. Kan jeg...?
Han driver meg fra vettet med alt det tøyset han leser i avisene.
Mrs Pierce. Hvor spiller miss Plenderleith golf?
Kan vi virkelig la ham spille?
Navnet Poirot er fryktet på golfbaner over hele Europa.
- Du har vel ikke handikapbevis med? - Jeg har det bra, takk.
Det skal finnes et lite hull et sted som jeg skal slå ballen nedi.
- Ser du flagget der borte? - Nei.
Foran det store treet, en rød flekk.
- Det er der det lille hullet er. - Nei, nå tøyser du.
Vi er straks tilbake.
Alt du trenger å gjøre, er å treffe den med denne.
Sett i gang. Ta det med ro.
- Er det tillatt å treffe flagget? - Ja visst.
Den vil nok ikke treffe flagget.
Uflaks.
Vi tar ikke igjen miss Plenderleith hvis du slår så mange ganger.
Hun begynte for en time siden.
Vi møter henne kanskje når hun er på vei tilbake.
Må du rote i papirkurvene?
- Ikke en til. - Nummer tre, Hastings.
- Folk brekker faktisk klubber. - Tre klubber på tre hull?
Miss Plenderleith kaster dem der hun tror ingen finner dem.
Major Eustace er ikke skyldig i mord, Hastings.
- Er ballen borte igjen? - Ned med deg!
Se.
Har du sett nok? Jeg må dessverre forlate et interessant spill-
- og ringe avdelingssjef Japp.
Hvorfor? Hvorfor skulle en frisk, ung kvinne kaste en dyr koffert i en sjø-
- med bare to blader og noen steiner i for å få den til å synke?
- Svaret er på vei. - Og hvorfor brekke feilfrie klubber?
Jeg lå våken i natt og grublet på det.
- Miss Plenderleith. - Takk, miss Lemon.
Jeg kommer fra Barbaras begravelse.
Det var snilt av deg å komme. Vær så god sitt, mademoiselle.
- Jeg har nyheter til deg. - Jeg leste dem i avisen.
Major Eustace er arrestert. Så det var mord.
Ja visst. Overlagt tilintetgjørelsen av et menneske-
- av et annet menneske.
Og nå skal jeg fortelle hvordan jeg kom fram til sannheten.
Han har sine metoder. Jeg lar ham holde på.
- Først var det lukten av sigarettrøyk. - Som jeg ikke kjente.
Likevel lå det ni stumper i askebegeret.
Så det var underlig at det luktet så friskt i rommet.
Var det det du mente!
Det neste jeg la merke til, var den døde kvinnens armbåndsur.
Hun bar det på høyre arm.
Man pleier å ha armbåndsur på venstre arm.
- Og nå kommer vi til skrivebordet. - Jeg tenkte vel det.
Øverst i trekkpapirblokken lå det et ubrukt trekkpapir.
Barbara hadde ikke skrevet noen brev den dagen.
Jo. Freddie så henne poste noen klokken seks.
Så hva hadde skjedd med trekkpapiret hun hadde brukt?
Det var mer som ikke stemte med skrivebordet.
Japp kan kanskje huske hvordan tingene sto.
Tillat meg.
Blekkhus og trekkpapir på midten. Pennefatet til venstre.
Kalenderen og fjærpenn til høyre.
- Ja? - Ser du det ikke?
Pennene lå i pennefatet på venstre side.
Pleier ikke pennefatet å stå til høyre når man er høyrehendt?
Så... Jeg skapte meg et bilde, Japp.
Et bilde av miss Plenderleith som kom hjem etter helgen.
Hun åpnet døren og fant sin venninne ligge død-
- med en pistol i hånden.
Barbara?
I venstre hånd, siden venninnen var venstrehendt.
Trass i miss Plenderleiths forsøk på å få oss til å tro hun var høyrehendt.
Det fantes også et brev til deg. Det må ha vært et gripende brev-
- om en ung, ulykkelig kvinne-
- som tok livet av seg som følge av utpressing.
Du må ha fått ideen umiddelbart.
"La ham bli straffet."
Du tok brevet og det øverste trekkpapiret.
Så gikk du ned, tente opp i peisen...
...og slapp begge i flammene.
Du tok med askebegeret ovenpå-
- for å gi inntrykk av at to personer hadde sittet oppe og snakket.
Du fant en bit av Eustaces mansjettknapp i stuen.
Du tok den med også i den tro at det ville avgjøre saken.
Du tok pistolen fra hennes venstre hånd. Du tørket av den-
- og la den tilbake i hennes venstre hånd.
Du lukket vinduet og låste døren.
Ingen måtte mistenke at du hadde vært inne i rommet.
Og slik fortsatte det.
Det var dyktig.
Et veldig dyktig mord. For det var det det var.
Forsøk på mord av major Eustace.
Det var ikke mord, men rettferdighet!
Han drev Barbara i døden. Stakkars liten.
Bare fordi hun traff en gift mann i India og fødte et barn.
Da barnet døde, dro hun hjem. Hun traff Charles og ble forelsket.
Gud vet hva hun så hos ham.
Men så kom Eustace fra India.
Hadde dere lest brevet, ville dere forstått.
Hun elsket Charles og kunne ikke leve uten ham.
Men for hans skyld avsto hun fra å gifte seg med ham.
Du skulle sett det brevet. Og du kaller det mord!
Fordi det er mord. Mannen du vil straffe er allerede i fengsel.
Vil du virkelig ødelegge ham?
Vil du virkelig ødelegge livet til et menneske?
Nei. Nei, jeg vil ikke det.
Jeg skulle ønske jeg ville det.
Men jeg gjør ikke det.
Du store min tid.
Ikke mord arrangert som selvmord,-
- men selvmord som skulle se ut som mord.
Og det var dyktig gjort. Ingenting var overdrevet.
Vent litt. Hva med kofferten, da?
- Og golfklubbene? - De var mrs Allens.
Jane Plenderleith måtte få venninnen til å virke høyrehendt-
- for at det skulle se ut som mord.
Men golfklubbene var for venstrehendte.
Hun prøvde å rette vår oppmerksomhet mot feil gjenstand.
Hun brukte kofferten for å føre oss på blindspor.
- Villspor. - Nettopp.
Og nå, mine venner, skal jeg invitere dere på lunsj.